LIINA SIIB
Naine võtab vähe ruumi
Näituse “Naine võtab vähe ruumi” keskses teoses, samanimelises fotosarjas on jäädvustatud sageli oma tavalisuses märkamatuks jäävaid või keskkonnast ja rollist eristamatuna tajutud naisi, kes töötavad madalapalgalistel, kuigi eeldustelt ja nõudmistelt erinevatel ametikohtadel: olgu siis teenindaja, köögi- ja vabrikutöölise, ametniku või toimetaja, projekteerija, muusikuna. 

Suurem osa töökohti – müügiboksid, letitagused, õmbluslauad, büroonurgad – on sisse seatud võimalikult väheste kulutustega võimalikult väiksel pinnal ning fotod rõhutavad seda tagasihoidlikkust ja kitsust, samuti kõigile naistele omast hoiakut: asjalikkust, leebet leplikkust, nii vaikset uhkust oma kohustuste üle kui ka olukorrale allumist. Kuigi peaaegu kõiki naisi seob nende töö rea teiste inimestega, pole ühelgi pildil näha suhtlemist. Enamasti on välja valgustatud teatav vaikuse-, ootuse- või süvenemishetk, tavalises toimimisrutiinis tekkinud peatuspunkt, mis tõstab esile iga naise suhte oma keskkonnaga, enese paigutamise ja (rohkem või vähem teadliku) enese esitlemise viisi.

Fotosari on ajendatud paar aastat tagasi Eesti ajakirjanduses ilmunud soolise võrdsuse teemalistes arvamusartiklites esinenud väitest, et naine vajab vähem ruumi (ning töö eest vähem palka) kui mees. Kui sedalaadi hoiakud ka avalikes debattides poliitilise korrektsuse huvides maha surutakse, toimivad need vaikimisi ja praktikas endiselt, püsides elus mitmetest tahkudest koosnevate mehhanismide toel, sealhulgas sageli naiste endi osalusel, diskrimineerivate ideoloogiate pakutud rolli omaksvõtmise kaudu. Siiski ei kujuta Siib neid naisi homogeenselt ja ühetähenduslikult ohvrite, märtrite või kangelannadena, pigem näib kunstnikku huvitavat individuaalsus, see, kuidas üldjoontes sarnane muster igal üksikul juhul mõnevõrra erinevalt ilmneb, kuidas nende naiste aimatavat eneseteadvustamise ja oma positsiooni tajumise viisi on alati vorminud mitmed tegurid – kasvatus, kunagise Nõukogude ühiskonna ja varakapitalistliku Eesti kogemus, sotsiaalne taust, rahvus, meediakuvandite mõju jm –, mis moodustavad alati mõnevõrra erineva kombinatsiooni. Kõik sarja osad ühtaegu nii kodeerivad ja dekodeerivad üksteist kui ka kummutavad ja vaidlustavad. 

Piltide peategelased ei allu vähe ruumi võtva ja vähe palka küsiva naise rollimudelile anonüümse massina, kuigi tekitavad mitmeid paralleele ja äratundmishetki. Sel fotode omavahelise keskustelu taustal muutuvad eriti huvitavaks mõningad üldist rütmi ja skeemi katkestavad, vaatajat aktiveerivad kõrvalekalded. Pildid, kus paistab ainult ruum mõningate märkidega töötajast, ärgitavad kujutlema, kellele see koht kuulub või kes sellesse kohta võiks kuuluda. Fotod, millel on jäädvustatud naine vabal ajal – ta paistab poepeeglist, sõidab trammis või istub kohvikus –, toovad esile üllatuslikultki sarnase hoiaku, samasuguse asjalikkuse ja leplikkuse nagu töökohustuste täitmisel. Viimast võib märgata isegi mõningate üldise tagasihoidlikkuse taustal silma torkavate “värvikamate” ametite esindajate (nagu call-girl‘i ja modelli) puhul, kelle ruumikasutus tundub ometi olevat sama ökonoomne kui ametnikel või vabrikutöölistel. Sarja mõtteliseks sõlmpunktiks kujuneb kunstniku enda foto tema uues ateljees mõnda aega pärast väljakolimist viimase seitsme aasta töö- ja elukohast, kunagise ateljeekorteri 10 ruutmeetri suurusest köögist.

Anu Allas